התנחלות ארץ הרעיונות

מאת אריק ס. ריימונד

התרגום מעודכן לגרסא 1.22 של המאמר "Homesteading the Noosphere" מאת Eric S. Raymond.

סתירת מבוא

כל מי שמתבונן בעולם תוכנת הקוד הפתוח של האינטרנט, עולם יצרני ופעלתני ביותר, יבחין ודאי בסתירה מעניינת. סתירה בין השקפת העולם שתכנתי הקוד הפתוח, הנקראים גם האקרים, טוענים שהם דוגלים בה, לבין התנהגותם בפועל, בין האידיאולוגיה הרשמית של תרבות הקוד הפתוח, לבין יישומה.

תרבויות הינן מכונות מסתגלות. תרבות הקוד הפתוח מהווה תגובה לאוסף מניעים ולחצים הניתנים לזיהוי. כמו ברוב המקרים, הסתגלות התרבות לתנאי סביבתה מתבטאת הן כאידיאולוגיה והן כידע מובנה, לא מודע או מודע למחצה. כמו כן, קיימת מחלוקת בין ההסתגלות הלא-מודעת של התרבות לבין האידיאולוגיה המודעת, וגם תופעה זו אינה נדירה.

במאמר זה אנסה לרדת אל שורשיה של הסתירה, ואשתמש בה כדי לגלות את המניעים ואת הלחצים הנ"ל. אסיק מספר מסקנות מענייינות על תרבות ההאקרים ועל מנהגיה. אסיים עם מספר הצעות לגבי דרכים שבהן ניתן לנצל את הידע הקיים בתרבות ההאקרים.

הסוגים של אידיאולוגיות ההאקרים

האידיאולוגייה של תרבות הקוד הפתוח של האינטרנט (מה שהאקרים אומרים שהם מאמינים בו) הינה נושא די מורכב כשלעצמו. כל החברים בה מסכימים שקוד פתוח (כלומר, תוכנה שניתנת להפצה בחופשיות ושניתן לשנות ולפתח כדי להתאים לצרכים המשתנים) הוא דבר טוב וראוי למאמץ משמעותי וקולקטיבי. הסכמה זאת, בעצם, מגדירה חברות בתרבות. אולם, הסיבות שפרטים ותרבויות-משנה שונות נותנות כדי להסביר אמונה זאת נבדלות במידה ניכרת.

מידה אחת של שונות היא קנאות; בין אם רואים פיתוח קוד מקור פתוח רק כאמצעי נוח להגשמת המטרה (כלים טובים וצעצועים כיפיים ומשחק מעניין לשחק) או כמטרה בפני עצמה.

אדם עם קנאות גדולה עשוי לומר: "תוכנה חופשית היא חיי! אני קיים כדי ליצור תוכנות שימושיות ויפות ומשאבי מידע ואז לתת אותם." אדם עם קנאות בינונית עשוי לומר "קוד פתוח הוא דבר טוב, שאני מוכן להקדיש זמן ניכר כדי לעזור שיתגשם". אדם עם קנאות קטנה עשוי להגיד "כן, קוד פתוח הוא בסדר לפעמים. אני משחק איתו ומכבד אנשים שיוצרים אותו".

עוד מידה של שונות הינה התנגדות לתוכנה מסחרית ו/או החברות שנתפסות כשולטות על שוק התוכנה המסחרית.

אדם מאוד אנטי-מסחרי עשוי לומר: "תוכנה מסחרית הינה גניבה ובזיזה. אני כותב תוכנה חופשית כדי לסיים את הרשע הזה.”. אדם שהוא אנטי מסחרי באופן מתון עשוי לומר: "תוכנה מסחרית היא בדרך-כלל בסדר בגלל שמתכנתים ראויים לקבל שכר, אבל חברות שמרוויחות בקלות ממוצרים נחותים ומנצלות את כוחן לרעה הן רעות". אדם שהוא לא אנטי-מסחרי עשוי להגיד: "תוכנה מסחרית היא בסדר, אני רק משתמש ו/או כותב תוכנת קוד-פתוח כי אני אוהב זאת יותר". (כיום, תוך התחשבות בגידול של חלק הקוד-הפתוח של התעשייה מאז הגרסא הפומבית הראשונה של מאמר זה, ניתן גם לשמוע "תוכנה מסחרית היא בסדר, כל עוד אני מקבל את המקור או שהיא עושה את מה שאני רוצה שתעשה.”)

כל תשע הגישות שהן פועל יוצא של כל הצירופים של הקטגוריות שהוזכרו מקודם מיוצגות בתרבות הקוד הפתוח. ראוי להצביע על ההבדלים בגלל שהם מובילים לסדרי-יום שונים, ולהתנהגויות שונות של הסתגלות ושיתוף-פעולה.

באופן היסטורי, החלק הכי גלוי והכי מאורגן של תרבות ההאקרים היה מאוד קנאי וכן מאוד אנטי-מסחרי. מוסד התוכנה החופשית (The Free Software Foundation) שהוקם על-ידי ריצ'ארד מ. סטאלמן (RMS) תמך בחלק גדול של פיתוח הקוד הפתוח משנות ה1980- המוקדמות ואילך. בין השאר הוא פיתח כלים כמו Emacs ו-GCC שהם עדיין כלים בסיסיים בעולם הקוד הפתוח של האינטרנט ונראה שקרוב לודאי ישארו כך, בעתיד הנראה לעין.

במשך שנים רבות, ה-FSF היה המוקד היחיד והחשוב ביותר של העבודה על הקוד הפתוח, והוא ייצר מספר עצום של כלים שעדיין חיוניים לתרבות. ה-FSF היה גם התומך היחיד של קוד פתוח עם זהות מוסדית שהייתה גלויה לאנשים שבחנו את תרבות ההאקרים מבחוץ. הם הגדירו, באופן יעיל, את המונח 'תוכנה חופשית', ובמכוון נתנו לו משקל עימותי (שהתווית החדשה 'קוד פתוח' נמנעת ממנו באותו אופן מכוון).

אי לכך, התרשמויות מתרבות ההאקרים, הן מבפנים והן מבחוץ, נטו לזהות אותה עם הגישה הקנאית של ה-FSF והמטרות שלה, שנתפסו כאנטי-מסחריות. סטאלמן בעצמו מכחיש שהוא אנטי-מסחרי, אבל המצע שלו נקרא כך על-ידי מרבית האנשים, כולל הרבה מהפעילים הכי קולניים שלו. המאמץ החיוני והמפורש של ה-FSF כדי "לעצור את בזיזת התוכנה!" הפכה לדבר הקרוב ביותר לאידיאולוגית ההאקרים, וסטאלמן הדבר הקרוב ביותר למנהיג של תרבות ההאקרים.

תנאי הרשיון של ה-FSF, ה-"General Public License" (או GPL) מביע את גישת ה-FSF. נעשה בו שימוש רחב בעולם הקוד הפתוח. ibiblio של צפון קרוליינה (מקודם Metalab ומקודם Sunsite) הוא הארכיון הגדול ביותר והפופולרי ביותר בעולם הלינוקס. ביולי 1997 בערך כחצי מחבילות התוכנה של ibiblio בעלות תנאי רשיון מפורשים השתמשו ב-GPL.

אבל מוסד התוכנה החופשית מעולם לא היה השחקן היחיד בעיר. תמיד הייתה קבוצה שקטה יותר, פחות עימותית ויותר ידידותית לשוק בתרבות ההאקרים. הפרגמטיים היו נאמנים לא כל כך לאידיאולוגיה אלא לאוסף של מסורות של הנדסת תוכנה שהתבססו על מאמצי קוד מקור פתוח מוקדמים שבאו לפני ה-FSF. מסורות אלא כללו, באופן החשוב ביותר, את התרבויות הטכניות המשולבות של יוניקס ושל האינטרנט הקדם-מסחרי.

גישת הפרגמטי הטיפוסי היא אנטי-מסחרית באופן מתון בלבד, וטענתו כלפי העולם המסחרי אינה 'בזיזה' כשלעצמה. במקום זאת, זהו סרובו הנלוז של העולם לאמץ גישות טובות יותר שמשלבות יוניקס וסטנדרטים פתוחים ותוכנת קוד-פתוח. אם הפרגמטי שונא משהו, זה פחות עשוי להיות 'בוזזים' באופן כללי מאשר המלך העליון הנוכחי של מוסד התוכנה; בעבר IBM, כיום מיקרוסופט.

לפרמגטיים ה-GPL חשוב בתור כלי, במקום בתור מטרה בפני עצמה. ערכו העיקרי הוא לא ככלי נגד 'בזיזה', אלא ככלי לעידוד חלוקת תוכנה וצמיחה של קהיליות פיתוח במודל הבזאר. הפרמטי מעריך את זה שיהיו לו כלים וצעצועים טובים יותר משהוא לא אוהב מסחור, ועשוי להשתמש בתוכנה מסחרית באיכות גבוהה ללא חוסר-נוחות אידיאולוגי. באותו הזמן, נסיונו בעולם הקוד הפתוח לימד אותו סטנדרטים של איכות טכנית, שתוכנה סגורה מועטה תוכל לעמוד בהם.

במשך שנים רבות, נקודת הראות הפרגמטית ביטאה את עצמה בתוך תרבות ההאקרים בעיקר כזרם עקשני של סירוב להצטרף ל-GPL בפרט או לסדר היום של מוסד התוכנה החופשית באופן כללי. במשך שנות ה1980- ושנות ה1990- המוקדמות, נטו לזהות גישה זאת עם חובבים של Berkely Unix, משתמשים של רשיון ה-BSD, והמאמצים המוקדמים לבנות מערכות יוניקס קוד-פתוח מבסיס הקוד של BSD. אולם מאמצים אלו נכשלו לבנות קהיליות בזאר בעלות גודל משמעותי, ונעשו שבורים ולא יעילים באופן משמעותי.

הפרגמטיות לא מצאה מקור כוח אמיתי עד להתפוצצות הלינוקס של 1993-1994. על אף שלינוס טורבלדס מעולם לא שם לעצמו להתנגד לריצ'ארד סטאלמן, הוא היווה דוגמא בראייה טובה של צמיחת תעשייה מסחרית של לינוקס, בקבלה פומבית של השימוש בתוכנה מסחרית בעלת איכות גבוהה למטרות מסוימות, ובהתלוצצות עדינה על היסודות היותר שמרניים והפנטיים בתרבות.

תוצר-לוואי של הגידול המהיר של לינוקס היה הצירוף של מספר גדול של האקרים חדשים שבשבילם לינוקס היה הנאמנות העיקרית וסדר היום של ה-FSF, בעיקר דבר של עניין היסטורי. על-אף שהגל החדש של האקרי לינוקס עשוי לתאר את המערכת כ"הבחירה של דור GNU" (באנגלית "The choice of a GNU generation"), רובם נטו לחקות את טורבלדס יותר מאשר את סטאלמן.

יותר ויותר, היו השמרנים האנטי-מסחריים שמצאו את עצמם במיעוט. כמה דברים השתנו לא היה גלוי לעין עד להכרזת נטסקייפ בפברואר 1998 שהיא תפיץ את Navigator 5.0 עם קוד המקור שלו. זה עורר יותר עניין ב-'תוכנה חופשית' בעולם החברות המסחריות. הקריאה שבאה אחר-כך לתרבות ההאקרים לנצל הזדמנות חסרת-תקדים זאת ולהחליף את תוית המוצר מ-'תוכנה חופשית' ל-'קוד פתוח' נתקלה ברמה של הסכמה מיידית שהפתיעה את כל מי שהיה מעורב.

בהתפתחות מעודדת, החלק הפרגמטי של התרבות בעצמו נעשה רב-מרכזי עד לאמצע שנות ה1990-. קהילות עצמאיות-למחצה אחרת עם המנהיגים בעלי התודעה העצמית והכריזמטיים שלהן התחילו לנבוט ממצע היוניקס והאינטרנט. מתוך אלו, הכי חשובה אחרי לינוקס הייתה תרבות שפת הפרל (Perl) בהנהגתו של לארי וול. קטנות יותר, אבל עדיין משמעותיות היו התרבויות שנבנו מעל ל-Tcl של ג'ון אוסטרהאוט ופייתון של חידו פון-רוסום. כל שלוש הקהילות הללו ביטאו את העצמאות האידיאולוגית שלהן בכך שיצרו רשיונות משלהם שלא היו GPL.

תאוריה מתירנית, מעשה קפדני

למרות זאת, לאורך כל השינויים האלה, נשארה תפיסה מקובלת על כולם של מה היא 'תוכנה חופשית' או 'קוד פתוח'. ניתן למצוא את הביטוי הברור ביותר לתפיסה המשותפת ברשיונות קוד-מקור פתוח שונים, שלכולם יש יסודות הכרחיים משותפים.

ב1997- יסודות משותפים אלה רוכזו לתוך הנחיות התוכנה החופשית של דביאן (The Debian Free Software Guidelines), שנעשו להגדרת הקוד הפתוח.תחת ההנחיות שהוגדרו בהגדרה, רשיון קוד-פתוח חייב להגן על הזכות הלא-מותנית של כל אחד לשנות (ולהפיץ גרסאות ששונו) של תוכנת קוד-מקור פתוח.

לכן התפיסה המובנית של ההגדרה (ורשיונות תואמים לה כמו ה-GPL, רשיון ה-BSD וה-Artistic License של פרל) היא שכל אחד יכול לשפצר כל דבר. דבר לא מונע מחצי תריסר אנשים שונים מלקחת כל מוצר קוד-פתוח שהוא (נגיד כמו gcc, מהדר שפת ה-C של מוסד התוכנה החופשית), להעתיק את קוד-המקור, ללכת איתם בכיווני התפתחות שונים, אבל כולם לטעון שזהו המוצר האמיתי.

התפלגות כזאת נקראת הסתעפות (או fork באנגלית). המאפיין הכי חשוב של הסתעפות הוא שהיא יוצרת פרוייקטים מתחרים שיותר מאוחר אינם יכולים להחליף קוד, וכך לפצל את קהילת המפתחים הפוטנציאלית. (ישנן תופעות שנראות למראית עין כמו הסתעפות אבל אינן. דוגמא לכך היא הריבוי של הפצות לינוקס שונות. במקרים דמויי-הסתעפות כאלה אולי ישנם פרוייקטים שונים, אבל הם משתמשים לרוב בקוד משותף ויכולים להרויח ממאמצי הפיתוח של האחרים באופן מספיק טוב שהם אינם בזבוז לא מבחינה טכנית ולא מבחינה חברתית, ואינם נתפסים כהסתעפויות)

רשיונות הקוד-הפתוח אינם עושים דבר כדי למתן הסתעפות, על אחת כמה וכמה תופעות דמויות-הסתעפות; למעשה, ניתן לטעון שהם באופן מובנה מעודדים את שתי התופעות. אולם, במציאות, פסאודו-הסתעפות היא נפוצה אבל הסתעפות כמעט לא מתרחשת לעולם. פיצולים בפרוייקטים ראשיים היו נדירים, ותמיד לווו בהשמת תוית חדשה ובמידה גדולה של הצדקה-עצמית פומבית. זה ברור, במקרים כמו פיצול ה- GNU Emacs/XEmacs, או פיצול ה-gcc/egcs, או ההתחלקויות השונות של קבוצות השברים של ה-BSD, שהמפצלים חשו שהם הלכו כנגד מוסכמה קהילתית חזקה יחסית.

למעשה (וכסתירה לתאורייה שבה כל-אחד-יכול-לשפצר-כל-דבר שמקובלת על כולם) לתרבות הקוד הפתוח יש מנהגי בעלות מתוחכמים. אולם, הם לרוב מנהגים כאלה שלא מודים בהם. מנהגים אלה מסדירים מי יכול לשנות תוכנה, את הנסיבות שבהן ניתן לשנותה, ו (במיוחד) למי יש הזכות להפיץ גרסאות מתוקנות חזרה לקהילה.

מנהגי הטאבו של תרבות מבליטים את המוסכמות שלה. לכן, יהיה זה שימושי מאוחר יותר אם נסכם כמה מנהגי טאבו חשובים כאן:

יש לחץ חברתי חזק נגד סיעוף פרוייקטים. דבר כזה לא קורה חוץ מכשיש צורך ניכר, עם הרבה הצדקה-עצמית פומבית, והוא מצריך נתינת שם חדש.

לא רואים בעין יפה הפצת שינויים לפרוייקט בלי שיתוף הפעולה של המתחזקים, מלבד במקרים מיוחדים כמו תיקוני המרה טריביאלים.

הסרת שם של אדם מהיסטוריית הפרוייקט, מרשימת האזכורים, או מרשימת המתחזקים בהחלט לא נעשית ללא ההסכמה המפורשת של אותו אדם.

בחלק הנותר של מאמר זה, נבחן מנהגי טאבו ובעלות אלה בפרוטרוט. אנו נחקור לא רק את הדרך בה הם פועלים אלא גם מה הם מגלים על הדינמיקה החברתית והגורמים המניעים של קהילת הקוד-הפתוח, שמהם הם נובעים.

בעלות וקוד-מקור פתוח

מה המשמעות של 'בעלות' כשרכוש ניתן לשכפול עד אינסוף, ניתן לשינוי בקלות, ולתרבות המקיפה אין לא יחסי כוח מאיים ולא כלכלה של מחסור חומרי?

למעשה, במקרה של תרבות הקוד הפתוח זוהי שאלה קלה. בעל החזקה על פרוייקט תוכנה הוא האדם שיש לו את הזכות הבלעדית, שמוכרת על-ידי הקהילה בכללותה, להפיץ גרסאות מתוקנות..

(בדיון ב'בעלות' בחלק זה אשתמש בלשון יחיד, כאילו כל הפרוייקטים הם בבעלות אדם יחיד. אולם, יש להבין, שפרוייקטים עשויים להיות שייכים לקבוצות. אנו נבחן את הדינמיקה הפנימית של קבוצות כאלה בהמשך.)

על-פי רשיונות הקוד-הפתוח הסטנדרטיים, כל הגופים שווים במשחק האבולוציוני. אבל למעשה, יש הפרדה מאוד מקובלת היטב, בין טלאים "רשמיים", שמקובלים ומשולבים אל התוכנה המתפתחת על ידי התומכים המוכרים על-ידי הכלל, וטלאים "נוכליים" של צד שלישי. טלאים נוכליים הם לא נפוצים, ובד"כ לא סומכים עליהם.

קל להראות שהפצה פומבית היא העניין העיקרי. הנוהג מעודד אנשים לשנות תוכנה לשימוש האישי שלהם במידת הצורך. הנוהג הוא אדיש לאנשים שמפיצים גרסאות מתוקנות בתוך קבוצת משתמשים או קבוצת פיתוח סגורה. רק כאשר השינויים נשלחים לקהילת הקוד הפתוח בכלל, להתחרות עם המקורי, שבעלות נעשית עניין משמעותי.

ישנן, באופן כללי, שלוש דרכים לקבל בעלות על פרוייקט קוד-פתוח. אחת, הברורה ביותר, היא לחנוך את הפרוייקט. כאשר לפרוייקט היה רק תומך אחד מאז תחילתו והתומך עדיין פעיל, הנוהג אינו אפילו מתיר שאלה למי הפרוייקט שייך.

הדרך השנייה היא שבעל החזקה הקודם יעביר אילך את הבעלות על הפרוייקט (מעשה זה ידוע לפעמים כ"העברת השרביט"). זה מובן בקהילה שלבעלי הפרוייקט יש החובה להעביר פרוייקטים לממשיכי-דרך מוכשרים כשהם אינם יותר רוצים או יכולים להשקיע את זמן שדרוש בפיתוח או עבודת הטיפול.

זה משמעותי שבמקרה של פרוייקטים גדולים, העברות שליטה כאלה בדרך-כלל מוכרזות עם כמות מסוימת של רעש. בעוד שזה לא נשמע עבור קהילת הקוד הפתוח בכללותה להתערב בבחרית ממשיך הדרך, הנוהג המעשי משלב בברור את ההנחה שלגיטימיות פומבית היא חשובה.

עבור פרוייקטים משניים, בדרך כלל מספיק שהיסטוריית השינויים שמוכלית בהפצת הפרוייקט להזכיר את שינוי הבעלות. הנחת-היסוד הברורה היא שאם בעל החזקה הקודם למעשה לא העביר את הבעלות מרצונו החופשי, הוא עשוי להפגין מחדש את השליטה עם תמיכה של הקהילה, על-ידי התנגדות פומבית במשך זמן סביר.

הדרך השלישית לקבל בעלות על פרוייקט, היא להיווכח שהוא זקוק לעבודה, ושבעל החזקה נעלם או איבד עניין. אם אתה רוצה לעשות זאת, אחריותך היא לעשות מאמץ למצוא את בעל החזקה. אם אינך מצליח, עליך להכריז במקום שקשור אליו (כמו בקבוצת דיון של Usenet שמתמקדת בתחום היישום) שהפרוייקט נראה מיותם, ושאתה שוקל לקחת אחריות עליו.

הנוהג דורש שתיתן קצת זמן לעבור לפני שתמשיך עם הכרזה שהצהרת על עצמך בעל החזקה החדש. בפרק זמן זה, אם מישהו אחר מודיע שהוא בעצם עבד על הפרוייקט, הטענה שלהם דורסת את שלך. זה נחשב נימוסי לתת הצהרה פומבית על כוונותיך יותר מפעם אחת. אתה מקבל יותר נקודות עבור נימוס, אם אתה מכריז בהרבה פורומים רלוונטיים (קבוצות דיון שייכות, רשימות תפוצה) ועוד יותר אם אתה מראה סבלנות בציפיה לתשובות. באופן כללי, ככל שהמאמץ שאתה עושה כדי לאפשר לבעל החזקה הקושם או אנשים אחרים שטוענים לבעלות להשיב יותר גלוי, כך האפשרות שלך לטעון לבעלות טובה יותר אם אף תשובה לא הגיעה.

אם עברת את התהליך הזה מול עיניה של קהילת משתמשי הפרוייקט, ואין אף התנגדויות, אז אתה יכול לטעון לבעלות על הפרוייקט המיותם ולכתוב זאת בקובץ ההיסטוריה שלו. תהליך זה, אולם, הוא פחות בטוח מאשר העברת השרביט, ולא ניתן לראות בך יורש לגיטימי לחלוטין, עד שעשית שיפורים ניכרים, מול עיניה של קהילת המשתמשים.

אני נוכחתי במנהגים אלה פועלים במשך 20 שנים, עוד מההיסטוריה העתיקה של תוכנת הקוד הפתוח שלפני ה-FSF. יש להם מספר מאפיינים מעניינים. אד המעניינים ביותר הוא שמרבית ההאקרים עקבו אחריהם מבלי שהיו לגמרי מודעים שעשו זאת. אכן, זה עשוי להיות הסיכום בעל-ההכרה הדי מלא הראשון שאי פעם נכתב.

עוד מאפיין הוא ש, בשביל מנהגים לא-מודעים, הם תורגלו בעקביות מרשימה (אפילו מדהימה). נוכחתי בהתפתחות של מאות פרוייקטי קוד-פתוח, ואני עדיין יכול לספור את מספר ההפרות הרציניות שנוכחתי או שמעתי עליהן על אצבעותיי.

מאפיין מענין שלישי, הוא שכאשר מנהגים אלה התפתחו עם הזמן, הם עשו זאת בכיוון עקבי. הכיוון היה לעודד יותר אחריות ציבורית, יותר תשומת לב ציבורית, ויותר דאגה לשימור רשימת התורמים, והיסטוריית השינויים, של פרוייקטים בדרכים ש(בין השאר) מחזקות את הלגיטימיות של בעלי החזקה הנוכחיים.

מאפיינים אלה מציעים שהמנהגים אינם מקריים, אלא תוצרים של סוג מסוים של סדר-יום מופנם או תוואי יוצר בתרבות הקוד הפתוח שהוא מאוד יסודי לדרך בה היא פועלת.

בעל-תגובה מוקדם של מאמר זה, הצביע על כך שהשוואת תרבות ההאקרים של האינטרנט עם תרבות הקראקרים/פיראטים (ה – "warez d00dz" שממורכזת סביב פריצת משחקים ולוחות מודעות פיראטיים) שולחת אור על התוואים היוצרים של שניהם מאוד טוב. אנו נחזור אל ה-d00dz להשוואה מאוחר יותר במאמר זה.

לוק וחזקה על אדמה

כדי להבין את התוואי היוצר הזה, זה עוזר להבחין באנאלוגיה היסטורית למנהגים אלה שהיא רחוק מחוץ לתחום הדאגות הרגילות של ההאקרים. כפי שסטונדטים של היסטוריה חוקית ופילוסופיה פוליטית עשויים לזהות, התאוריה של הרכוש שנובעת מהם היא בעצם זהה לתורת אחיזת אדמות של החוק המשותף האנגלו-אמריקאי!

בתורה זו, יש שלוש דרכים לקבל בעלות על אדמה:

בספר, שם אדמה קיימת ולעולם לא היה לה בעל חזקה, ניתן לקבל בעלות באמצעות התנחלות: לשלב עבודה עם האדמה חסרת-הבעולת, לגדר אותה, ולהגן על החזקה.

האמצעי הרגיל של העברת בעלות באזורים מיושבים הוא העברת חזקה, כלומר קבלת שטר הבעלות מבעל החזקה הקודם. בתורה זו, המונח של "שרשרת החזקה" הוא חשוב. ההוכחה האידיאלית לבעלות היא שרשרת של שטרי בעלות והעברות שמגיעות עד שהתנחלו באדמה במקור.

לבסוף, תורת החוק המשותף, מקבלת את העובדה שחזקה על אדמה עשויה ללכך לאיבוד או להנטש (למשל, אם בעל החזקה מת ללא יורשים, או שהרשומות שדרושות לשים שרשרת חזקה לאדמה פנויה נעלמו). ניתן להצהיר בעלות על חלקת אדמה שננטשה בדרך זו, על ידי רכישה שליליות: לעבור לשם, לשפר אותה, ולהגן על החזקה כאילו מתנחלים שם.

תורה זאת, כמו מנהגי ההאקרים, התפתחה באופן אורגני בהקשר בו סמכות ריכוזית הייתה חלשה או לא-קיימת. היא התפתחה במשך תקופה של כמה אלפי שנים מחוקי שבטים נורדים וגרמאנים. בגלל שהיא עברה סיסטמטיקה ונומקה בתחילת העת החדשה על-ידי הפילוסוף הפוליטי האנגלי ג'ון לוק, היא לפעמים נקראת תורת הרכוש הלוקיאנית.

תורות דומות מבחינה לוגית נטו לצמוח בכל מקום שלרכוש יש ערך כלכלי או השרדותי גבוה ואין אף סמכות יחידה שהיא מספיק חזקה כדי להכריח הקצאה מרכזית של טובים עם מחסור. זה נכון גם בתרבויות הציידים-מלקטים שלפעמים חושבים באופן רומנטי שאין בהן מושג של 'רכוש'. למשל, במסורות של הבושמנים קונג סאן של מדבר הקגאלאגאדי (בעבר "קאלאהרי"), אין בעלות על אדמות צייד. אבל יש בעלות על בורות מיים ומעיינות תחת תורה שהיא בברור דומה לזו של לוק.

דוגמת הקונג סאן היא מאלפת, משום שהיא מראה שמנהגי רכוש לוקיאנים, קמים רק כאשר ההחזר הצפוי מהמשאב עולה על העלות הצפויה של הגנתו. אדמות צייד אינן רכוש משום שההחזר מצייד הוא מאוד לא ניתן לחיזוי ומשתנה, ו (על אף שהוא מאוד מוערך) אינו צורך להשרדות יום-יומית. בורות מים, לעומת זאת, הם חיוניים להשרדות וקטנים מספיק כדי להגן עליהם.

"ארץ הרעיונות" (או נואוספרה) שבכותרת של מאמר זה, היא המושב של רעיונות, המרחב של כל המחשבות האפשריות. מה שאנו רואים מובנה במנהגי הבעלות של ההאקרים הוא תורה לוקיאנים של זכויות רכוש בתחום מסוים של "ארץ הרעיונות" – המרחב של כל התוכנות. לכן "התנחלות ארץ הרעיונות", שהיא מה שכל חונך של פרוייקט קוד פתוח חדש עושה.

פארה רידיאו (Faré Rideau <fare@tunes.org>) מצביע בצדק שהאקרים אינם בדיוק פועלים במושב של רעיונות טהורים. הוא מצדד בכך שמה שנמצא בבעלות האקרים הוא פרוייקטי תכנות: נקודות התמקדות מוגברת של עבודה חומרנית (בפיתוח, בשרות, וכו) שלהם דברים מקושרים כמו פרסום, אמון וכו. לכן, הוא אומר שהמרחב שנוצר על-ידי פרוייקטי ההאקרים, הוא לא ארץ הרעיונות אלא מין מקביל לו, המרחב של פרוייקטי תוכנה תרי-ארץ הרעיונות. (עם הנהון ראש מתנצל לאסטרופיסיקאים שם, יהיה זה נכון מבחינה לשונית לקרוא למרחב המקביל הזה "ארגוספרה" או "מרחב העבודה".)

מעשית, ההבחנה בין נואוספרה וארגוספרה אינם חשובים לצרכים של הדיון הנוכחי שלנו. זה מפוקפק אם "ארץ הרעיונות" במשמעות הטהורה שפארה מתעקש עליה יכולה להיות קיימת בדרך משמעותית; יהיה צורך כמעט להיות פילוסוף אפלאטוני כדי להאמין בכך. וההבחנה בין נואוספרה וארגוספרה היא בעלת חשיבות מעשית אם רוצים להצהיר שלרעיונות (האלמנטים של הנואוספרה) לא יכולה להיות בעלות, אבל להופעתם כפרוייקטים כן יכולה. שאלה זו מובילה לנושאים בתורת הקניין הרוחני שהם מחוץ לתחום של מאמר זה (אבל ראו )

אבל, כדי למנוע בלבול,חשוב לציין שלא הנואוספרה ולא הארגוספרה הם אותו דבר כמו הכלל של המקומות הוירטואליים באמצעי התקשורת האלקטרוניים שלפעמים נקראת (לרגשות הגועל של מרבית ההאקרים) "סייבר-ספייס". רכוש שם מונהל על פי חוקים שונים לחלוטין שקרובים יותר לאלה של הקניין החומרני: בעצם, מי שבבעלותו המדייה והמכונות שעליהן יש את אותו חלק של "סייבר-ספייס" הוא כתוצאה מכך בעל אותו חלק של סייברספייס.

ההגיון הלוקיאני מאחרוי המנהגים מציע חזק שמתכנתי הקוד הפתוח שמים לב למנהגים שלהם כדי להגן על סוג כלשהו של החזר מהמאמץ שלהם. ההחזר צריך להיות יותר משמעותי מהמאמץ של התנחלות פרוייקטים, העלות של תחזוק היסטוריות גרסאות שמתעדות את "שרשרת החזקה" ועלות הזמן של לעשות הצהרות פומביות ולחכות לפני שמבצעים רכישה שלילית על פרוייקט מיותם.

יותר מזאת, ה"תמורה" מקוד-מקור פתוח צריכה להיות משהו יותר מסתם שימוש בתוכנה, משהו אחר שיסדק או ידלל כתוצאה מסיעוף. אם שימוש היה הנושא היחיד, לא היה טאבו נגד סיעוף, ובעלות קוד פתוח לא הייתה דומה לחוק אדמות כלל. למעשה, עולם אחר זה (בו שימוש הוא ההחזר היחיד, וסיעוף הוא לא בעייתי) הוא זה שנובע מרשיונות הקוד הפתוח הקיימים.

ניתן להסיר מספר מועמדים לסוגים של החזר מייד. בכלל שאינך יכול לאיים אפקטיבית מעל לקשר רשת מחשבים, חיפוש אחרי כוח לא יעלה על הדעת. כמו כן, לתרבות הקוד הפתוח אין דבר הדומה לכסף או למטבע פנימי עם מחסור, כך שהאקרים לא יכולים לרדוף אחרי משהו שהוא מאוד בקרוב מקביל לקניין חומרני (למשל, אגירת מטבעות עם מחסור).

אולם, יש דרך אחת שפעילות קוד-פתוח יכולה לעזור לאנשים להיות עשירים יותר, דרך שמספקת רמז בעל-ערך למה שלמעשה מניע אותה. לפעמים, הפרסום שמישהו מקבל בתרבות ההאקרים יכול לגלוש לעולם האמיתי בדרכים בעלות ערך כלכלי. זה עשוי לתת לך הצעת עבודה טובה יותר, חוזה ייעוץ, או עסקת הוצאת ספר.

אולם, סוג זה של תוצר לוואי, הוא במקרה הטוב נדיר ושולי לרוב ההאקרים; הרבה יותר מידי כדי שזה יהיה משכנע כהסבר יחיד, אפילו אם נתעלם מהמחאות החוזרות ונשנות של האקרים שהם אינם עושים מה שהם עושים בשביל כסף אלא מתוך אידיאליזם או אהבה.

אולם, הדרך שבה תוצרי לוואי כלכליים אלה מתווכים שווה בחינה. עכשיו נראה שלהבנה של הדינמיקה של מוניטין בתרבות הקוד הפתוח עצמה יש כוח מסביר ניכר.

הסביבה של ההאקרים כתרבות מתנות

כדי להבין את תפקיד המוניטין בתרבות הקוד הפתוח, יהיה זה לעזר לעבור מהיסטוריה יותר אל אנתרופולגיה וכלכלה ולבחון את ההבדל בין תרבויות החלפה ו-תרבויות מתנות.

לבני-אדם יש דחף מובנה להתחרות על מעמד חברתי; זה נטבע על-ידי ההיסטוריה האבולוציונית שלנו. במשך 90% מההיסטוריה של האדם הקדמון שבאה לפני המצאת החקלאות, אבותינו חיו בשבטי נוודים של ציידים-מלקטים. פרטים בעלי סטאטוס גבוה (אלה שהיו הכי אפקטיביים בליצור קואליציות ולשכני אחרים לשתף עימם פעולה) קיבלו את בני-הזוג הבריאים ביותר וגישה למזון הטוב ביותר. דחף זה לסטאטוס מבטא את עצמו בדרכים שונות, בתלות גבוהה במידת המחסור של מוצרי השרדות.

מרבית הדרכים שיש לבני אדם להתארגן הם התאמות למחסור וביקוש. כל דרך מביאה איתה דרכים שונות של השגת מעמד חברתי.

הדרך הפשוטה ביותר היא היררכיית הפיקוד. בהיררכיות פיקוד, סמכות מרכזית אחת מקצה את המוצרים עם מחסור כשהיא מגובת על-ידי כוח. היררכיות פיקוד [תרגם אותי: scale] מאוד גרוע [Mal]; הן נעשות יותר אלימות ולא יעילות ככל שהן נעשות גדולות יותר. מסיבה זאת, היררכיות פיקוד מעל לגודל של משפחה מורחבת הן כמעט תמיד פרזיטים על כלכלה גדולה יותר מסוג אחר. בהיררכיות פיקוד, מעמד חברתי נקבע ברובו על-ידי גישה לכוח של איום.

החברה שלנו היא ברובה כלכלת החלפה.זוהי התאמה מתוחכמת למחסור ש, בניגוד למודל הפיקוד, [תרגם אותי: scales] די טוב. הקצאה של מוצרי מחסור נעשית בדרך לא מרוכזת באמצעות מסחר ושיתוף פעולה מתוך רצון חופשי (ולמעשה, התוצר השולט של הרצון התחרותי הוא ליצור התנהגות של שיתוף פעולה). בכלכלת החלפה, מעמד חברתי נקבע ברובו על ידי שליטה על דברים (לא בהכרח דברים חומריים) לשימוש או מסחר.

לרוב האנשים יש מודלים מנטליים מובנים לשני החברות לעיל ואיך הן פועלות הדדית אחת על השנייה. הממשל, הצבא והפשע המאורגן (לדוגמא) הן היררכיות פיקוד שנטפלות לכלכלת ההחלפה הרחבה יותר שאנו קוראים "השוק החופשי". ברם, ישנו מודל שלישי שהוא שונה מאוד משניהם ובדרך כלל לא מוכר, אלא על-ידי אנתרופולוגים; תרבות המתנות.

תרבויות מתנות הן התאמות לא למחסור אלא לשפע. הן צומחות באוכלוסיות שאין בהן בעיות רציניות של מחסור-חומרי עם מוצרי ההשרדות. ניתן להתבונן בתרבויות מתנות בקרב תרבויות פראיות שחיות באזורים עם אקלים נוח ושפע מזון. ניתן גם למצוא אותםם בחלקים מסוימים של החברה שלנו, בעיקר בעסקי הבידור ובקרב העשירים מאוד.

שפע גורם ליחסי פיקוד להיות קשים לשמר וליחסי החלפה להיות משחק כמעט חסר-טעם. בתרבויות מתנות, מעמד חברתי נקבע לא על פי במה אתה שולט אלא על פי מה אתה נותן לאחרים.

על-כן מסיבת הפוטלש של ראש-השבט הקוואקיוטלי. על-כן מעשי הנדיבות המתוחכמים והבדרך-כלל פומביים של המולטי-מיליונר. ועל כן השעות הארוכות של מאמצי ההאקר ליצור קוד מקור-פתוח באיכות גבוהה.

משום שאם היא נבחנת באופן זה, זה די ברור שהחברה של מתכנתי הקוד-הפתוח היא בעצם תרבות מתנות. בתוכה, אין מחסור רציני ב"צרכי השרדות": מקום בכונן הקשיח, רוחב סרט של הרשת, כוח מחשוב. תוכנה היא מחולקת בחופשיות. שפע זה יוצר מצב שבו הדרך היחידה למדוד את ההצלחה התחרותית היא המוניטין בקרב החברים.

אולם, שימת לב זו אינה מספיקה לגמרי כדי להסביר את המאפיינים שנראו של תרבות ההאקרים. לקראקרים וה-"warez d00dz" יש תרבות מתנות שמשגשגת באותם אמצעי תקשורת (אלקטרוניים) כמו זו של ההאקרים, אבל התנהגותם שונה מאוד. המנטליות הקבוצתית בתרבות שלהם הרבה יותר חזקה ויותר מסוגרת מאשר בקרב ההאקרים. הם אוגרים סודות במקום לחלוק בהם; סביר יותר למצוא קבוצות

קראקרים שמפיצות קבצי-הרצה חסרי קוד-מקור במקום טיפים שמגלים איך הם עשו זאת. (למבט מבפנים על התנהגות זאת ראה )

מה שזה מראה, במידה שזה לא היה ברור, היא שיש יותר מדרך אחת לנהל תרבות מתנות.היסטוריה וערכים עושים את ההבדל. סיכמתי את היסטוריית תרבות ההאקרים בהיסטוריה מתומצתת של ההאקריות;. הדרכים שבהם היא עיצבה את ההתנהגות בהווה אינן מסתוריות. האקרים הגדירו את תרבותם על ידי מספר החלטות לגבי הצורה שתקבל התחרות ביניהם. אנו נתבוננן בצורה זאת במה שנותר ממאמר זה.

השמחה בשפצור

בביצוע אבחון "משחק המוניטין", דרך אגב, אינני מתכוון לשלול את ערך או להתעלם מהסיפוק האמנותי הטהור של לתכנן תוכנה נהדרת ולגרום לה לעבוד. כל ההאקרים חווים סוג זה של סיפוק ומשגשגים בגללו. אנשים שבשבילם זה איננו מניע משמעותי לעולם לא נעשים האקרים מלכתחילה, בדיוק כמו שאנשים שלא אוהבים מוסיקה לעולם לא נעשים מלחינים.

אז אולי כדאי שנשקול מודל נוסף של התנהגות ההאקרען שבו השמחה הטהורה של המלאכה היא המניע הראשי. מודל ה"מלאכה" הזה צריך להסביר את מנהגי ההאקרים כדרך של העצמת ההזדמנויות לעיסוק והאיכות של התוצאות. האם זה מנוגד או מציע תוצאות אחרות ממודל משחק המוניטין?

לא ממש. בבחינת מודל המלאכה, אנו שבים לאותן הבעיות שכופות על תרבות ההאקרים להתנהג כמו תרבות מתנות. איך אפשר להעצים את האיכות אם אין מדד לאיכות? אם כלכלת מחסור לא פועלת, אילו מדדים קיימים מלבד הערכה של החברים? נראה שכל תרבות מלאכה לבסוף חייבת למדל את עצמה דרך משחק מוניטין; ולמעשה, אנו יכולים להבחין בדינמיקה בדיוק כזאת בתרבויות מלאכה היסטוריות החל מהגילדות של ימי-הביניים והלאה.

בהבט אחד חשוב, מודל העיסוק חלש יותר ממודל "תרבות המתנות"; כשלעצמו, הוא לא עוזר להסביר את הסתירה שפתחנו בה את מאמר זה.

לבסוף, מניע העיסוק כשלעצמו עשוי שלא להיות נפרד פסיכולוגית ממשחק המוניטין כפי שאנו היינו רוצים להניח. דמיין את התוכנית הנהדרת שלה סגורה בתוך מגרה ושלעולם לא יעשה בה יותר שימוש. כעת, דמיין שהרבה אנשים עושים בה שימוש ביעילות ובהנאה. איזה חלום נותן לך סיפוק?

אף על פי כן, אנו נשמור על קשר עין עם מודל המלאכה. הוא קורץ באופן אינטואיטיבי להרבה האקרים ומסביר כמה היבטים של התנהגות הפרט מספיק טוב .

אחרי שפירסמתי את הגרסה הראשונה של מאמר זה על האינטרנט, העיר לי משיב אלמוני: "אסור שתעבוד כדי לקבל מוניטין, אבל המוניטין הוא תשלום אמיתי עם השלכות אם תעשה את המלאכה היטב.” זוהי נקודה עדינה וחשובה. מניעי המוניטין ממשיכים לפעול בין אם בעל-המלאכה מודע להם או לא; לכן, בסיכום של דבר, בין אם האקר מבין את ההתנהגותו שלו כחלק ממשחק המוניטין, התנהגותו תעוצב על ידי אותו משחק.

משיבים אחרים שייכו את תגמולי הערכת-החברים ואת שמחת השפצור לרמות מעל צרכי המחייה במודל "היררכיית הערכים" הידוע למניעים אנושיים של אברהם מאסלוו' . בראייה זאת, השמחה בשפצור ממלאת צורך של הגשמה עצמית או נשגבות, שלא יבוטה בצורה קונסיסטנטית עד שצרכים ברמה נמוכה יותר (כולל אלו לבטחון פיזי ול"שייכות" או הערכה של חברים) הוגשמו לפחות בצורה מינימלית. על-כן, משחק המוניטין עשוי להיות קריטי בסיפוק הקשר חברתי שבתוכו שמחת השפצור יכולה אכן לההפך למניע העיקרי של הפרט.

הפנים הרבות של המוניטין

ישנן סיבות שהן כלליות לכל תרבות מתנות מדוע מוניטין בקרב החברים (יוקרה) שווה התמודדות:

ראשית והכי ברור, מוניטין טוב בקרב החברים הוא תגמול ראשוני. אנו מתוכנתים להרגיש כך מסיבות אבולוציוניות שנגענו בהן קודם לכן. (אנשים רבים לומדים להפנות את הדחף שלהם ליוקרה לעידונים שונים שאין בהם קשר ברור לקבוצת חברים נראית, כמו "כבוד", "יושר מוסרי", "חסידות" וכו, זה לא משנה את המנגנון המתווה.)

שנית, יוקרה היא דרך טובה (ובכלכלת מתנות טהורה, הדרך היחידה) למשוך תשומת-לב ושיתוף פעולה מאחרים. אם פלוני ידוע בנדיבותו, חוכמתו, התנהגות צודקת, יכולת מנהיגות, או תכונות טובות אחרות, זה נעשה יותר קל לשכנע אנשים אחרים שהם ירוויחו מלהקשר אליו.

שלישית, אם כלכלת המתנות היא בקשר עם או משולבת עם כלכלת החלפה או היררכיית פיקוד, המוניטין שלך עשוי לגלוש החוצה ולהקנות לך מעמד גבוה יותר שם.

מעבר לסיבות כלליות אלה, התנאים המוזרים של תרבות ההאקרים הופכת את היוקרה לאפילו יותר בעלת-ערך משהייתה בתרבות מתנות "של העולם האמיתי".

ה"תנאי המוזר" העיקרי הוא שחפצי-הערך שניתנים (או, אם נפרש זאת בדרך אחרת, הם סימן גלוי למתנה של אנרגיה וזמן) הם מאוד מורכבים. ערכם אינו קרוב להיות ברור כמו זה של מתנות חומריות או כסף של כלכלת החלפה. הרבה יותר קשה להבחין אובייקטיבית בין מתנה טובה לגרועה. באותו אופן, ההצלחה של המכרז לסטאטוס של הנתן תלויה באופן רגיש על השיפוט המבקר של החברים.

עוד מוזרות היא הטהורות היחסית של תרבות הקוד-הפתוח. מרבית תרבויות המתנות נסדקות או על-ידי יחסי כלכלת-החלפה כמו מסחר במוצרי מותרות, או על-חדח יחסי כלכלת-פיקוד כמו התאגדויות משפחתיות או שבטיות. אין מקבילות משמעותיות בתרבות הקוד-הפתוח; אי-לכך, דרכים אחרות לקבל מעמד מלבד מוניטין בקרב החברים הם בעצם חסרות.

זכויות בעלות ומניעי מוניטין

אנו כעת בנקודה בה אנו יכולים להפוך את האבחנות הקודמות לסקירה קוהרנית של מנהגי הבעלות ההאקריים. אנו מבינים את הרווח מהתנחלות ארץ הרעיונות כעת; זהו מוניטין בקרב החברים בתרבות המתנות של ההאקרים, עם כל הרווחים המשניים ותוצרי-הלוואי שמשתמעים ממנו.

מהבנה זו, אנו יכולים לנתח את מנהגי הבעלות הלוקיאנים של ההאקריות כאמצעי למקסם את מניעי המוניטין; לוודא שהוקרה של חברים תתקבל כאשר מגיע לה להתקבל שם ולא תתקבל כאשר לא מגיע לה.

שלושת הטאבוים שהבחנו בהם לעיל מתקבלים על הדעת תחת אבחנה זו. המוניטין של פלוני עשוי לסבול ללא צדק אם מישהו אחר לקוח לבעלותו את עבודתו שלא בצדק או מקלקל אותה; טאבוים אלה (ומנהגים קרובים) מנסים למנוע ממצב כזה להתרחש. (או, אם להביע זאת ביתר מעשיות, האקרים באופן כללי נמנעים מלפצל או לתחזק טלאים-נוכליים לפרוייקטים של אחרים, כדי שיוכלו לשלול את הזכאות לאותה התנהגות כלפי הם עצמם.)

לפצל פרוייקטים זה רע בגלל שזה חושף אנשים שתרמו לפני הפיצול לסיכון מוניטין שהם יכולים לשלוט בו רק בכך שהם יהיו פעילים בשני הפרוייקטים הבנים אחרי הפיצול. (זה יהיה בדרך כלל יותר מידי מבלבל או מסובך כדי להיות מעשי)

הפצת טלאים נוכליים (או, הרבה יותר גרוע מכך, קבצי הרצה נוכליים) חושף את הבעלים לסיכון מוניטין לא-צודק. אפילו אם הקוד הרשמי הוא מושלם, הבעלים יקבלו ביקורת מבאגים בטלאים (אבל ראה [RP])

הסרת שמו של מישהו מרשימת התורמים לפרוייקט בהחבא הוא, בהקשר התרבותי, אחד מהפשעים החמורים ביותר. לעשות זאת זאת גנבה של מתנת הקורבן והצגתה כזו של הגנב.

כמובן, להסעיף פרוייקט או להפיץ טלאים נוכליים שלו גם מתקיף ישירות את המוניטין של הקבוצה של המפתח המקורי. אם אני מסעיף או כותב טלאים נוכליים לפרוייקט שלך אני אומר: "עשית החלטה שגויה בכך שנכשלת להביא את הפרוייקט למקום שאני מביא אותו"; וכל מי שמשתמש בגרסא המסועפת שלי נותן את הגושפנקא שלו לקריאת תיגר זו. אבל זה כשלעצמו יהיה קריאת תיגר הוגנת, אם כי קיצונית; זהו הקצה החד ביותר של סקירת קוד של חבר. לכן, זה לא מספיק כשלעצמו כדי לגרום לטאבוים, על אך שזה ללא ספק תורם להם כוח.

כל שלוש התנהגויות הטאבו גורמום לנזק כולל על קהיליית הקוד הפתוח וכן נזק מקומי על הקורבן. הם פוגעות בכל הקהילה, באופן משתמע, על-ידי הקטנת הסיכוי הנראה לעין של כל תורם פוטנציאלי שפעילות פרודוקטיבית או של נתינת מתנות תקבל תגמול.

חשוב לציין שיש מועמדים אלטרנטיביים להסברים לשניים משלושת מנהגי הטאבו הללו.

ראשית, האקרים פעמים רבות מסבירים את הדחייה שלהם כלפי הסתעפות פרוייקטים בכך שהם מביעים צער על כפל העבודה הבזבזני שישתמע ממנה בזמן שהמוצרים הבנים מתפתחים במסלולים פחות-או-יותר מקבילים. הם גם עשויים לציין שהסתעפות נוטה לפצל את קהילת מפתחי-המשנה, מה שמשאיר את שני הפרוייקטים הבנים עם פחות מוחות לרשותם מאשר פרוייקט האב.

אדם שהגיב למאמר, הצביע על כך שזה לא סביר שיותר מצאצא אחד של ההסתעפות ישרוד עם "נתח שוק" משמעותי לטווח הארוך. זה מחזק את רצונם של כל הנוגעים בדבר לשתף פעולה ולהימנע מסיעוף, מכיוון שזה קשה לדעת מראש מי יהיה בצד המפסיד ויראה שחלק גדול מהעבודה שלהם ייעלם לחלוטין או ישרוץ במקום נידח.

כמו-כן הצביעו על כך שהעובדה הפשוטה שהסתעפויות עלולות ליצור יריבות והתווכחויות היא מספיקה כדי לעודד לחץ חברתי נגדן. יריבות והתווכחויות מפרות את עבודת הצוות שחיונית לכל תורם יחיד להשיג את מטרתו.

הסלידה מטלאים נוכליים מוסבר, פעמים רבות, על-ידי ההתנגדות לכך שהם יוצרים בעיות תאימות בין גרסאות הבת, מסבכים את המעקב אחרי באגים במידה רבה, ומצרפים עוד עבודה למתחזקים שיש להם מספיק מה לעשות כדי להתגבר על הטעויות שלהם.

ישנה אמת משמעותית להסברים אלה, והם בודאי עושים את חלקם לחזק את ההגיון הלוקיאני של הבעלות. אבל על אף היותם מושכים אינטלקטואלית, הם נכשלים בלהסביר מדוע מציגים כל כך הרבה רגש וטריטוריאליות בפעמים הנדירות שעוברים על מנהגי הטאבו האלה. לא רק הצדדים שנפגעו, אלא גם נוכחים ומשקיפים מהצד שפעמים רבות מגיבים באופן די קשה. דאגות קרות-דם על כפל עבודה ותסבוכי תחזוק פשוט לא מסבירים באופן מספק את ההתנהגות הנראית לעין.

ואז יש גם את הטאבו השלישי. קשה לראות איך דבר מלבד משחק-המוניטין יכול להסביר דאותו. העובדה שטאבו זה, לעיתים רחוקות מוסבר יותר לעומק מאשר "זה לא יהיה הוגן" היא פותחת-עין בדרכה שלה, כפי שנראה בחלק הבא.

הבעייתיות של האגו

בתחילת מאמר זה הזכרתי שהידע המסתגל הלא-מודע של תרבות הוא פעמים רבות סותר את האידיאולוגיה המודעת שלה. ראינו דוגמא בולטת אחת לכך כבר בעובדה שההאקרים התנהגו על-פי מנהגי בעלות לוקיאנים על אף שהם מפרים את הכוונה המוצהרת של הרשיונות הסטנדרטיים.

הבחנתי בעוד דוגמא מעניינת לתופעה זו כשדנתי בחקר משחק-המוניטין עם ההא קרים. זהו שהרבה האקרים התנגדו לאנליזה והראו חוסר-נכונות חזק להודות שהתנהגותם נבעה מרצון למוניטין בקרב החברים או, כפי שאני קראתי לו באותו הזמן באופן לא זהיר, "סיפוק אגו".

זה מדגים נקודה מעניינת על תרבות ההאקרים. היא באופן מודע לא בוטחת ובזה לאגואיזם ולמניעים מבוססי-אגו; קידום-עצמי נוטה להיות מבוקר באופן חסר-רחמים, אפילו כאשר עשוי להראות שיש לקהילה משהו להרווי מכך.כל כך הרבה

, למעשה, שה"אנשים הגדולים" וזקני השבט של התרבות נדרשים לדבר בענווה ולרדת על עצמם בהומור בכל הזדמנות כדי לשמור על הסטאטוס שלהם. כיצד גישה זו משתלבת עם מבנה מניעים שלכאורה פועל כמעט לחלוטין על אגו קורא להסבר.

חלק גדול מכך, בוודאי, נובע מהיחס השלילי בדרך-כלל של התרבות האירופו-אמריקאנית כלפי "אגו". המטען התרבותי של מרבית ההאקרים מלמד אותם שלרצות בסיפוק אגו הוא מניע רע (או לכל הפחות לא בוגר); שאגו הוא לכל היותר סטייה שניתן לסבול אותה רק אצל פרימה-דונות ולעיתים קרובות סימן ממשי של מצב מנטלי לא ניתן לתיקון. רק צורות לא-מודעות ומחופשות כמו "מוניטין בקרב החברים", "הערכה עצמית", "מומחיות" או "גאווה בהישגים" הן בדרך-כלל מקובלות.

הייתי יכול לכתוב מאמר אחר שלם על השורשים הלא-בריאים של חלק זה של המורשת התרבותית שלנו, ועל הכמות המדהימה של נזק משלה שאנו עושים בכל שאנו מאמינים (בניגוד לכל העדויות של הפסיכולוגיה וההתנהגות) שאי-פעם יכולים להיות לנו מניעים שהם באמת "אנטי-אנוכיים". אולי הייתי, אלמלא פרידריך וילהלם ניצ'ה ואיין ראנד לא היו עושים כבר עבודה טובה לגמרי (ללא תלות בכשלים האחרים שלהם) של ניתוח ה-"אלטרואיזם"לסוגי אינטרס אישי שלא מכירים בהם.

אבל איני עושה פילוסופיה מוסרית או פסיכולוגיה כאן, ולכן אני פשוט אפנה את המבט לסוג משני של נזק שנגרם מהאמונה שאגו הוא גרוע, והוא זה: הוא עשה אותו קשה רגשית להאקרים רבים להבין באופן מודע את הדינמיקה החברתית של התרבות שלהם!

אבל לא סיימנו לחלוטין עם נתיב חקירה זה. הטאבו של התרבות המקיפה כנגד התנהגות מונעת-אגו נראית-לעין הוא כל-כך מובלט בתרבות (המשנה) של ההאקרים שצריך לחשוד שיש לו סוג מסוים של מנגנון מסתגל מיוחד בשביל ההאקרים. בוודאי הטאבו הוא חלש יותר (או לא קיים) בקרב תרבויות מתנות אחרות, כמו התרבויות המקבילות של אנשי-הקולנוע או האנשים המאוד עשירים.

הצניעות כערך

אחרי שביססנו את העובדה שמוניטין הוא מרכזי לאמצעי התגמול של תרבות ההאקרים, אנו צריכים להבין מדוע זה נראה כה חשוב שעובדה זו תישאר חבויה-למחצה ולרוב דבר שלא מודים בו.

ההנגדה עם תרבות הפיראטים היא מלמדת. בתרבות זו, התנהגות של חיפוש-סטאטוס היא מוחצנת ואפילו צעקנית. קראקרים אלה מחפשים הערכה לשחרור "zero-day warez" (תוכנה פרוצה שהופצה באותו יום של שחרור הגרסא הלא-פרוצה המקורית) אבל הם לא מגלים איך הם עושים זאת. קוסמים אלא לא אוהבים לגלות את התחבולות שלהם. ולכן, כתוצאה מכך, בסיס הידע של תרבות הקראקרים בכללותה גדל רק באיטיות.

בקרב קהילת ההאקרים, בניגוד לכך, עבודתו של מישהו היא אמירתו. ישנו שלטון-כושר מאוד קפדני (התוצרת בטובה ביותר זוכה) ויש אמת-מוסר חזקה שאיכות צריכה (ואף חייבת) לדבר בעד עצמה. ההתרבבות הטובה ביותר היא קוד ש"פשוט עובד", ושכל מתכנת מוכשר יכול לראות שהוא דבר טוב. לכן, בסיס הידע של תרבות ההאקרים גדל מהר.

הטאבו נגד העמדה שמונעת על ידי אגו, על-כן, מגביר את התפוקה. אבל זהו תוצר מסדר-שני; מה שנשמרת כאן ישירות היא האיכות של המידע במערכת הערכת-החברים של הקהילה. כלומר, מונעים התפארות או חשיבות-עצמית משום שהן מתנהגות כמו רעש שנוטה להשחית את האותות החיוניים מניסויים בהתנהגות יצירתית ושיתופית.

מסיבות מאוד דומות, העברת ביקורת על המחבר במקום על הקוד אינה נעשית. ישנה דקות מעניינת כאן שמחזקת את הנקודה. האקרים מרגישים חופשיים לתקוף איש את רעהו על הבדלים אידיאולוגיים ואישיים, אבל לא ישמע שהאקר כלשהו יתקוף בפומבי את המוכשרות של האחר בעבודה טכנית (אפילו ביקורת פרטית אינה נפוצה ונוטה להיות שקטה בנימה שלה). צייד-באגים וביקורת תמיד מופנים כלפי הפרוייקט, ולא כלפי האדם.

בנוסף, לא תולים באגים שהיו פעם בקוד כנגד המפתח; העובדה שבאג תוקן כבר בדרך-כלל נחשבת יותר חשובה מהעובדה שהוא היה שם בעבר. כפי שבעל-תגובה אחד שם לב, ניתן לקבל סטאטוס על-ידי תיקון "באגים של אמאקס", אבל לא על-ידי תיקון "באגים של ריצ'ארד סטאלמן". בנוסף, זה יחשב התנהגות רעה מאוד לבקר את סטאלמן עבור באגים ישנים של אמאקס שכבר תוקנו מאז.

זה עומד בניגוד מעניין לחלקים רבים של העולם האקדמי, שבהם להתקיף תוצר של אחרים, הנחשב כגרוע ברבים, היא דרך חשובה להשיג מוניטין. בתרבות ההאקרים יש טאבו חמור נגד התנהגות כזאת: כזה חמור, למעשה, שלא הבחנתי בהעדרה של התנהגות כזאת כנתון, עד שאותו בעל-תגובה עם ראיית-עולם יוצאת-דופן הצביע על כך כמעט שנה שלמה אחרי שמאמר זה פורסם לראשונה!

הטאבו נגד התקפות על היכולת (שאינו משותף לעולם האקדמי) מאיר-עיניים עוד יותר מהטאבו (המשותף) לגבי ההתגאות, מכיוון שאנו יכולים לשייך אותו להבדל בין האקדמיה ותרבות ההאקרים במבני התקשורת והתמיכה שלהם.

אמצעי התיגמול של תרבות ההאקרים הוא לא מוחשי, ערוצי התקשורת שלה חלשים בהבעת ניואנסים של רגש, וקשר פנים אל פנים בין חבריה הוא היוצא מן הכלל במקום הכלל עצמו. זה מקנה לה סובלנות נמוכה יותר של רעש מאשר לרוב תרבויות המתנות האחרות, ועושה כברת דרך בלהסביר את הטאבו נגד התרברבות והטאבו נגד התקפות על היכולת של האקרים. כל התפרצות משמעותית של התקפות סוערות לגבי יכולתם של האקרים תפריע בצורה בלתי-נסבלת ללוח-התוצאות של המוניטין של התרבות.

אותה פגיעות לרעש מסבירה את המודל לחיקוי של צניעות פומביית שנדרשת מזקני-השבט של תרבות ההאקרים. הם חייבים להראות כחופשיים מגאוותנות והעמדה, כך שהטאבו נגד רעש מסוכן ישאר בתוקף.

הבדל אחד מעניין בין עולמות הלינוקס וה-BSD הוא שגרעין מערכת ההפעלה של Linux (ותוכנות הליבה של מערכת ההפעלה שמצורפות לו) מעולם לא סועף, אבל אלה של BSD כן סועפו, לפחות שלוש פעמים. מה שעושה את זה למעניין הוא שהמבנה החברתי של קבוצות ה-BSD הוא ממורכז בדרך שמיועדת לקבוע קווים ברורים של סמכות ולמנוע הסתעפות, בעוד שקהילת הלינוקס הלא-ממורכזת וחסרת-הצורה אינה נוקטת אמצעים אלה. נראה שלפרוייקטים שפותחים את הפיתוח שלהם הכי הרבה, יש את הנטייה הקטנה ביותר להתמזלג!

הנרי ספנסר <henry@spsystems.net> מציע שבדרך כלל היציבות של מערכת פוליטית עומדת ביחס הפוך לגובה מחסומי הכניסה לתהליך הפוליטי שלה. ראוי לצטט את הניתוח שלו כאן:

חוזק אחד משמעותי של דמוקרטיה פתוחה יחסית הוא שמרבית המהפכנים הפוטנציאלים מוצאים שקל יותר להתקדם לעבר המטרות שלהם בכך שהם עובדים דרך המערכת במקום על-ידי תקיפתה. חוזק זה נפגע בקלות אם קבוצות ממוסדות פועלות ביחד כדי 'להעלות את הרף' – לגרום שיהיה זה קשה יותר לקבוצות קטנות ולא מרוצות להבחין במעט התקדמות שתעשה לכיוון המטרות שלהן.

(עקרון דומה ניתן למצוא בכלכלה. לשווקים פתוחים יש את התחרות הקשה ביותר, ובדרך כלל את המוצרים הטובים והזולים ביותר. משום כך, זה מאוד נמצא באינטרסים הטובים של חברות ממוסדות לעשות כניסה לשוק יותר קשה לדוגמא, על-ידי שכנוע ממשלות לדרוש בדיקות מתוחכמות על מחשבים, או על-ידי יצירת סטנדרטי "קונצנזוס" שהינם כל כך מסובכים שהם לא ניתן לממש אותם מכלום בלי אמצעים גדולים. השווקים עם מחסומי הכניסה החזקים ביותר הם אלה שנמצאים תחת הביקורת החזקה ביותר ממהפכנים, כמו האינטרנט ומחלקת הצדק האמריקאית נגד קבוצת בל.)

תהליך פתוח עם מחסומי כניסה נמוכים מעודד השתתפות במקום התבדלות, משום שניתן לקבל תוצאות בלי תוצאות הלוואי הגבוהות של ההתבדלות. התוצאות עשויות להיות לא כה מרשימות כמו מה שניתן היה להשיג על-ידי התבדלות, אבל הן באות במחיר נמוך יותר ומרבית האנשים יראו בזה מחיר שניתן לקבלו. (כאשר הממשלה הספרדית ביטלה את החוקים האנטי-באסקים של פראנקו והציעה לאזורים הבאסקים בתי ספר משלהם ואוטונומיה מקומית מוגבלת, מרבית תנועת הפירוד הבאסקית התמוגגה כמעט בין-לילה. רק המרקסיסטים הקנאים התעקשו שזה לא היה מספיק טוב.)

ישנן כמה דקויות בקשר לטלאים "נוכליים". ניתן לחלק אותם לסוגים "ידידותיים" ו-"לא ידידותיים". טלאי "ידידותי" מכוון להיו משולב חזרה אל הענף העיקרי של מקור הפרוייקט תחת השליטה של המתחזק (בין אם או אם לא השילוב אכן מתרחש); טלאי "לא ידידותי" מכוון להפנות את הפרוייקט לכיוון שהמתחזק לא מאשר אותו. כמה פרוייקטים (ביניהם ראוי לציין את גלעין הלינוקס עצמו) הם די נוחים בקשר לטלאים ידידותיים ואפילו מעודדים הפצה עצמאית שלהם כחלק משלב בדיקות-הבטא. טלאי לא ידידותי, לעומת זאת, מציין החלטה להתחרות עם המקור, והוא מהווה עניין רציני. תחזוק עדר שלם של טלאים לא ידידותיים נוטה להביא לסיעוף.

דיוויד פרידמן, אחד החושבים המובנים וברי-ההשגה ביותר בתורת הכלכלה העכשווית, כתב תמצית מצוינת של ההיסטוריה וההגיון מאחורי חוקי הקניין הרוחני. אני ממליץ עליו כנקודת התחלה לכל מי שמעוניין בנושאים האלה.

אני אסיר תודה למייקל פאנק (mwfunk@uncc.campus.mci.net) עבור שהצביע עד כמה תרבות הפיראים מהווה הנגדה מלמדת עם ההאקרים. לינוס ו'אלי פירסם אבחנה של הדינמיקה התרבותית שלהם ששונה מזו שלי (הוא מתאר אותם כתרבות מחסור) בהערה על תרבות ה-"Warez D00dz".

ההנגדה עשויה שלא להחזיק מעמד. הקראקר לשעבר אנדרי בראנדט (andy@pilgrim.cs.net.pl) מדווח שהוא מאמין שתרבות הקארקרים/warez d00dz כעת נחלשת, כשהאנשים והמנהיגים המוכשרים ביותר מתלווים לעולם הקוד הפתוח. ראייה אחרת בשביל נקודת-מבט זאת ניתן למצוא בפעולה שוברת-התקדימים של יולי 1999 של קבוצת הקראקרים שקוראת לעצמה "Cult of the Dead Cow" (כת הפרה המתה). הם שיחררו את התוכנה שלהם "Back Orifice 2000" לשבירת כלי האבטחה של חלונות תחת ה-GPL.

במונחים אבולציונים, הדחף של בעל המלאכה עצמו עשוי (בדומה לאתיקה מופנמת) להיות התוצאה של הסיכון הגבוה והמחיר של הולכת-שולל. פסיכולוגים אבולציונים אספו ראיות ניסויות שלבני-אדם יש לוגיקת מוח ניוחדת לגילוי הולכות שולל חברתיות, וזה די קל לראות מדוע אבות-אבותינו היו צריכים להבחר על-פי יכולתם לגילוי רמאות. לכן, אם מישהו רוצה שיהיה לו מוניטין עבור תכונות אישיות שמעני'ות יתרון אבל הן ברות-סיכון או יקרות, זו עשויה להיות טקסטיקה טובה יותר שיהיו למישהו תכונות אלה מאשר שיחקה אותם ("יושר הוא המדיניות הטובה ביותר")

פסיכולוגים אבולציונים הציעו שעובדה זו מסבירה התנהגויות כמו קטטות בארים. בקרב בני-אדם זכרים מבוגרים צעירים יותר, המצאות של מוניטין לקשיחות הוא שימושי הן חברתית והן מינית (גם באקלים המושפע מהפמיניזם של היום). אולם, לחקות קשיחות, זה מאוד מסוכן; התוצאה השלילית של להתגלות מותירה אדם במצב גרוע משלעולם לא היה מתיימר להיות בעל התכונה הזאת. המחיר של הולכת שולל הוא כה גבוה שזה לפעמים יותר טוב להגדיל את הסיכון כדי לספוג קשיחות ולהסתכן בפגיעה קשה בקטטה כדי להוכיח זאת. אבחנות דומות נעשו לגבי תכונות פחות שנויות-במחלוקת כמו יושר.

בעוד שלא ניתן להמעיט בערך התגמולים העיקריים המחשבתיים של עבודה יצירתית, הדחף של בעל המלאכה הוא קרוב-לודאי לפחות בחלקו מספיחת תכונה זאת (בה התכונה הבסיסית היא "יכולת לסבול בשביל עבודה" או משהו דומה).

תאוריית המגבלה יכולה אף היא להיות רלבנטית. הזנב הססגוני של הטווס והקרניים המסועפות של האייל הינן מושכות לנקבות משום שהן שולחות הודעה בריאותו של הזכר (וכתוצאה מכך כשירותו לשאת צאצאים בריאים) הם אומרים: "אני כל כך בריא שאני יכול להרשות לעצמי לבזבז הרבה אנרגיה על תצוגה אקטרווגנטית זאת.". לחלק קוד מקור, כמו להיות בעל מכונית ספורט, היא מאוד דומה לקישוט חזותי, בזבזני כזה – זוהי הוצאה בלי החזר ברור, והופכת את הנותן למאוד מושך לפחות תאורטית.

סיכום מתומצת של ההיראכיה ותאוריות קרובות של מאסלוו' ניתן למצוא ברשת בהיררכיית הצרכים של מאסלוו'.

אולם, דרישת צניעות ממנהיגים עשוי להיות מאפיין יותר כללי של תרבויות מתנות. דיוויד כריסטי (dc@netscape.com) מדווח על מסע באיים החיצוניים של פ'יג'י:

אנו נוכחנו בקרב ראשי כפרים פ'יג'יים, באותה צורה של סגנון מנהיגות עם ירידה עצמית ואינטנסיביות נמוכה, שאתה משייך למנהגיעים של פרוייקטים של קוד פתוח. [...] על אף שהם מקבלים הערכה ניכרת וכמובן, את כל הכוח שיש שם בפ'יג'י, ראשי-הכפרים שפגשנו הדגימו צניעות אמיתית ולעיתים קרובות אף השלמה עם תפקידים כאילו היו קדושים. זה מעניין במיוחד לאור העובדה שתפקיד ראש-הכפר עובר בירושה, ואינו תפקיד נבחר או תחרות פופולריות. התרבות עצמה מרגילה אותם לכך באופן כלשהו, על אף שהם נולדים לתפקיד זה, ולא נבחרים על-ידי החברים שלהם

הוא ממשיך להדגיש שהוא מאמין שהסגנון המאפיין של ראשי-הכפרים הפ'יג'יים נובע מהקושי לעודד שיתוף-פעולה: לראש-הכפר אין "מקל גדול או גזר גדול".

התנחלות ארץ הרעיונות

מנהגי הבעלות והרכוש של קהילת האקרי הקוד הפתוח

קוד פתוח מנהגי בעלות תרבות מתנות

2003-08-07T19:21:56